Včasná integrácia detí so sluchovým postihnutím z pohľadu psychológa
PhDr. Ľubica Kročanová, Výskumný ústav detskej psychológie a patopsychológie

Začleňovanie detí so sluchovým postihnutím medzi bežnú populáciu rovesníkov už v ranom veku sa realizuje v praxi viacero rokov. Včasná integrácia sa považuje za jednu zo základných podmienok úspešnosti ich neskoršieho spoločného vzdelávania s intaktnou populáciou. V bežnom sociálnom prostredí prejavuje dieťa s postihnutím sluchu rovnako intenzívnu potrebu sociálneho kontaktu ako aj zdravé dieťa. Vyžaduje si podnetné sociálne prostredie, aby napredovalo v intelektových schopnostiach, a najmä dostatočný prísun pozitívnych komunikačných stimulov pre utváranie jazykovej a sociálnej kompetencie.             
Opodstatnenosť integrácie dieťaťa so sluchovým postihnutím  raného veku zhrňujúco uvádzame v niekoľkých bodoch:  

	V tomto veku každé (zdravé aj postihnuté) dieťa prežíva zo sociálno-psychologického hľadiska veľmi senzitívne vývinové obdobie. Snaží sa obzvlášť intenzívne zapájať do sociálnych  vzťahov s rovesníkmi, v ktorých očakáva sebapresadenie a akceptáciu.

	Intaktné deti v predškolskom veku prijímajú postihnutie bezprostrednejšie v porovnaní so zdravými deťmi staršieho veku. Akceptujú vrstovníkov aj s ich hendikepom a neporovnávajú sa medzi sebou natoľko, aby tieto rozdiely vnímali tak, ako je tomu v neskoršom veku. Nepočujúcemu rovesníkovi poskytujú možnosť učiť sa v prirodzených sociálnych situáciách bežným formám správania, kým u zdravých deti sa formujú v správaní prosociálne prvky a návyky.

	Menšie deti s postihnutím sa medzi zdravými vrstovníkmi správajú prirodzenejšie a spontánnejšie, aj sa medzi nimi ľahšie presadia. Získavajú užitočné sociálne skúsenosti, učia sa orientovať v skupine detí a podieľať sa na jej činnosti prostredníctvom spoločných hier alebo iných aktivít vyžadujúcich sociálnu kompetentnosť. Prostredníctvom každodenných interakcií a vytvorených blízkych sociálnych väzieb s deťmi bez postihnutia sa mení ich sociálna pozícia a preferencie v rovesníckej skupine. Najmä spôsobilosť k interakciám s intaktnou populáciou určuje mieru úspešnosti ich sociálnej integrácie.      
 
	V komunikačnej oblasti malé sluchovo postihnuté dieťa spoznáva bežné verbálne vzory a pokúša sa o ich imitáciu. Učí sa porozumieť hovorenej reči, každodenným hovorovým stereotypom spojeným s používaním predmetov dennej potreby a s bežnými činnosťami. Snaží sa dorozumieť so svojím okolím, rozvíja svoje komunikačné zručnosti, rozširuje si aktívnu a pasívnu slovnú zásobu a postupne sa formujú jeho prvé rečové kompetencie. 

	Zotrvanie v rodine - blízkosť rodičov a súrodencov je neoceniteľná pre emocionálny vývin každého dieťaťa  a podnetnosť rodinného prostredia zase pre rozvoj jeho intelektu a reči, čo pre dieťa postihnuté stratou sluchu platí dvojnásobne. Rodičia by mu mali iniciatívne sprostredkúvať podnety, lebo na rozdiel od zdravého dieťaťa si ich menej aktívne vyhľadáva. Rodičia sa obvykle ťažko vyrovnávajú (obzvlášť v ranom veku) s odlúčením dieťaťa  a  s  jeho pobytom v  predškolskom zariadení internátneho typu, a preto vítajú možnosť integrácie do bežnej materskej školy, ktorá je v mieste ich bydliska.                                   

Názory učiteliek pôsobiacich v bežných typoch materských škôl naznačujú, že integráciu v predškolských zariadeniach považujú za prínosnú pre postihnuté dieťa so stratou sluchu. Vyjadrili sa takto:                          
                             
	Úspešný priebeh včasnej integrácie podmieňujú špeciálno-pedagogickou podporou od odborníkov(špeciálny pedagóg, psychológ, logopéd, a i.), individuálnym prístupom k dieťaťu a pripravenosťou prostredia materskej školy, do ktorej dieťa prichádza. 

	Konkrétne pozitíva nachádzajú v tom, že postihnuté dieťa získava sociálnu skúsenosť  s  deťmi z bežnej populácie, učí sa s nimi komunikovať,  snaží sa medzi nich začleniť, pričom je motivované vyrovnávať sa aj s vlastným hendikepom.

	Učiteľky oceňujú tiež jeho vplyv na zdravých predškolákov, ktorým podľa nich prospieva, že sa učia rešpektovať odlišnosti, tolerovať „iné“ deti, pochopiť ich, aj im pomôcť, vďaka čomu sa objavujú  prosociálne prvky v ich správaní. 

	Uskutočňovanie predškolskej integrácie v praxi je o to zložitejšie, že učiteľky pôsobiace v bežných triedach materských škôl obvykle nemajú špeciálnopedagogické vzdelanie, a ani nie sú poučené o práci s deťmi vyžadujúcimi osobitnú starostlivosť. 

	Často vyjadrujú pochybnosti k vlastnej kompetentnosti zvládnuť výchovno-vzdelávacie aktivity v prostredí, kde je  integrované postihnuté dieťa. 

	Postoje samotných učiteliek k práci s takouto detskou skupinou bývajú často rozpačité a neisté, môžeme ich vyjadriť slovami „áno, ale ....“. 

	 Pri získavaní potrebných odborných informácií z dostupných zdrojov si musia väčšinou vystačiť s vlastnou iniciatívou. Za túto aktivitu však nie sú finančne, ani inak zvýhodňované. 

	Je dokázané, že pozitívne a súčasne aj realistické postoje k integrácii majú práve tie učiteľky, ktoré sa na nej už aktívne zúčastnili. 

	Praktické skúsenosti učiteliek naznačujú, že u detí so stratou sluchu je nevyhnutné rozvíjať najmä bežnú interpersonálnu komunikáciu. Podstatou kvalitnej prípravy týchto detí na zaškolenie sa javí za intenzívnej spolupráce učiteľky MŠ, odborníkov a rodičov dieťaťa postupné rozširovanie aktívnej a pasívnej slovnej zásoby,  zlepšovanie verbálnych spôsobilostí, napredovanie v komunikačných zručnostiach, praktické využitie rečových stereotypov spojených s bežnými činnosťami a s používaním predmetov každodennej potreby, a pod.