Integrované vs. inkluzívne vzdelávanie nepočujúcich – jeho možnosti a limity

PhDr. Katarína Zborteková, Výskumný ústav detskej psychológie a patopsychológie

Integrácia  verzus inklúzia.  Tieto pojmy sa v našej odbornej literatúre bežne používajú ako ekvivalenty. Prikláňame sa k ich rozlíšeniu, tak, ako ich definoval v roku 1994 kongres o právach zdravotne postihnutých v Casablance a následne potvrdilo UNESCO. Rozdiel spočíva v kvalitatívne odlišnom postoji a prístupe  k zdravotne znevýhodneným osobám. Pre integráciu je charakteristická snaha odstrániť odlišnosť postihnutého a očakávanie, že sa prispôsobí intaktnej väčšine. Inkluzívny prístup   rešpektuje  jeho odlišnosť a v súlade s tým mení a vytvára vhodné  podmienky pre jeho vzdelávanie a rozvoj. Nakoľko v našich školách sa iba veľmi pomaly a ojedinele darí meniť asimilačný na akceptujúci prístup k zdravotne postihnutým žiakom používame  na označenie spoločného vzdelávania  termín integrácia.
Školská integrácia zdravotne znevýhodnených žiakov je v súčasnosti relatívne dobre legislatívne ošetrená (zákonč.245/2008 Z.z. o výchove a vzdelávaní). Zmyslovo, telesne alebo  mentálne postihnuté dieťa môže byť zaradené do školy bežného typu na žiadosť rodičov (zákonného zástupcu), za predpokladu odporučenia odborníkmi zo zariadenia výchovného poradenstva. Špeciálny pedagóg a psychológ príslušného centra špeciálnopedagogického poradenstva zaujmú stanovisko k individuálnemu začleneniu dieťaťa na základe jeho odborného vyšetrenia a posúdenia relevantných súvislosti. Toto stanovisko sa v určitých intervaloch (2 – 4 ročných)  prehodnocuje, aby sa objektívne posúdilo nakoľko postihnuté dieťa dokáže zo zvoleného typu vzdelávania profitovať, t. j. či sú v bežnej škole primerane uspokojované jeho špeciálne výchovno-vzdelávacie potreby a či sa u dieťaťa  úmerne jeho možnostiam rozvíja  intelektový a osobnostný potenciál.

Dôsledok vrodeného alebo v ranom veku získaného stredne ťažkého a ťažkého sluchového postihnutia je  oneskorený alebo spomalený vývin  reči. Rečový prejav ťažko nedoslýchavých detí býva často dyslalický, dysgramatický a obsahovo chudobnejší. U nepočujúcich je hrdelný, s neprirodzenou intonáciou a rytmom reči, agramatický a v konečnom dôsledku  ťažšie zrozumiteľný. Okrem nižšej slovnej zásoby si sluchovo postihnuté deti ťažšie osvojujú abstraktné pojmy. Pre ich kognitívny vývin  je charakteristické dlhšie pretrvávanie fázy konkrétneho a názorného myslenia. Základným problémom v procese vzdelávania v bežnej ZŠ je prekonávanie komunikačnej bariéry a zvládnutie čítania s porozumením. Školská úspešnosť detí s poruchou sluchu je podmienená kvalitou starostlivosti, aká im bola poskytovaná v ranom a predškolskom období. Hlavným cieľom logopedickej  a rodičovskej starostlivosti v tomto období je vybudovanie základov  funkčného komunikačného systému dieťaťa aj keď rozvoj rečových kompetencií ostáva pre sluchovo postihnutých celoživotnou záležitosťou. Ide spravidla o hovorenú reč, osvojenie ktorej si želajú predovšetkým ich počujúci rodičia (90% SP detí sa rodí počujúcim rodičom) a prostredníctvom ktorej sú vzdelávaní. Nepočujúci majú zo zákona právo na vzdelávanie v posunkovom jazyku, ale to sa uplatňuje predovšetkým v špeciálnych školách a aj to v kombinácii s verbálnou metódou. Úspešný štart sluchovo postihnutého dieťaťa v škole je podmienený aj jeho schopnosťou koncentrácie pozornosti, pamäťou na verbálne podnety, rozvinutou vizuálnou a sluchovou percepciou a diferenciáciou, ktoré mu pomáhajú pri odzeraní z úst  hovoriaceho. Odzeranie a využívanie zvyškov sluchu za pomoci načúvacích aparátov  sú prostriedky, pomocou ktorých sa sluchovo postihnutý jedinec orientuje vo svete počujúcich.  Významný podiel na jeho úspešnosti v škole  zohráva  aj pozitívny postoj a aktívny prístup jeho učiteľa k integrovanému vzdelávaniu. Vyžaduje to z jeho strany trpezlivosť, vnímavosť na potreby a možnosti SP dieťaťa, tvorivosť a aktivitu pri hľadaní vhodných postupov na sprístupnenie obsahu učiva.
Na základe zahraničných i našich výskumov môžeme konštatovať, že integrované vzdelávanie prináša sluchovo postihnutým deťom veľa pozitív. Ostávajú v kruhu svojich blízkych, profitujú z podnetnosti školského prostredia, prirodzeným spôsobom sa učia rozumieť a žiť v počujúcom prostredí a v neposlednej rade dosahujú lepšie akademické spôsobilosti než žiaci zo špeciálnych internátnych škôl. Najmarkantnejšie sa to prejavuje v oblasti rozvoja reči. 

No proces školskej integrácie má aj svoje riziká a limity. Vo výskumnej i poradenskej praxi sa stretávame s tým, že nie všetky SP deti  zvládajú zvýšené nároky  integrovaného vzdelávania úspešne. Jednou z príčin môže byť nevhodné zaškolenie. Týka sa detí, ktorých rečový vývin je na veľmi nízkej úrovni,  nedokážu sa  dorozumieť  v počujúcom prostredí a preto sa ani nemôžu prostredníctvom hovorenej reči vzdelávať. Paradoxne niektorí učitelia i rodičia,  aj napriek veľmi slabým vzdelávacím výsledkom takýchto žiakov, z rôznych dôvodov (vyšší normatív  za integrovaného žiaka, zachovanie triedy pri nízkom počte žiakov , sponzorstvo školy zo strany rodičov apod.) znižujú kritéria hodnotenia dieťaťa a nenavrhujú jeho prestup do špeciálnej školy, kde by mu mohla byť poskytnutá špeciálna starostlivosť.
 Iným dôvodom neúspešnosti integrácie môže byť kombinované postihnutie dieťaťa, napr.  ak má okrem poruchy sluchu aj poruchu učenia alebo znížený intelekt.
 Ďalším negatívnym  činiteľom môže byť nedostatočná príprava na vyučovanie v rodine, ktorá je u nepočujúcich mimoriadne dôležitá. Komplikáciou  býva aj bezradnosť učiteľa, ktorý nedokáže pracovať so sluchovo postihnutým žiakom. 
Závažným problémom SP detí v bežnej škole je aj dlhodobé prežívanie určitej nedostatočnosti a sociálnej izolácie vo vzťahu k počujúcim rovesníkom. V procese vyučovania má nepočujúci žiak menej možnosti zažiť úspech, či vyniknúť v porovnaní s intaktnými  spolužiakmi.  Tieto deti majú potrebu začlenenia do skupiny, no nie sú  dostatočne atraktívnymi partnermi pre svojich spolužiakov a v triednych kolektívoch bývajú často prehliadaní  a na okraji záujmu. Citlivo vnímajú  reakcie svojho okolia, sú veľmi dobrí pozorovatelia, no  nevedia o svojom trápení porozprávať. Dospelí, ktorí sú im najbližší - rodičia a učitelia, nerešpektujú ich potrebu byť ako ostatní, mať možnosť zdieľať svoje prežívanie s niekým blízkym. Často  aj varovné somatické signály ako poruchy spánku, desivé sny, zažívacie ťažkosti, tiky, stavy úzkosti a obáv, agresívne a autoagresívne prejavy, a pod. nespájajú s dlhodobým stresom, ktorému je dieťa vystavené. 
Pred  negatívnymi dôsledkami chronickej frustrácie dokáže nepočujúce dieťa  účinne chrániť dobre fungujúca rodina s pevnými citovými väzbami a samozrejme jeho psychické dispozície  ako schopnosť zvládať dlhodobú záťaž, dobrá výkonová motivácia a frustračná tolerancia, vytrvalosť, intelektový potenciál, komunikatívnosť a otvorenosť vo vzťahu k svojmu okoliu, záujmy a sociálne kontakty. 
Z uvedených dôvodov považujeme integrované vzdelávanie nepočujúcich za jednu  z možných alternatív a pri rozhodovaní o nej je potrebné postupovať  prísne individuálne a nie paušálne.