Keď dieťa odmieta jesť. 
Vybrané možnosti ovplyvnenia správania pri odmietaní príjmu potravy u detí v predškolskom veku.
Mgr. Júlia Varholíková, Výskumný ústav detskej psychológie a patopsychológie

V období vzdoru, okolo tretieho roka života, má dieťa prvé prežitky vlastného ja a začína si uvedomovať seba ako samostatnú bytosť. Vo verbálnom prejave sa to prejavuje odporovaním autoritám rodičov alebo učiteľov za sprievodného slova „nie, nebudem, neurobím!“. V tomto čase už dieťa nepočúva na slovo, ale snaží sa presadiť samo. Okrem iného sa v tomto období môže objaviť odmietanie jedla, resp. výrazne selektívny výber určitých potravín prípadne ich formy. 
Skôr ako o poruchách príjmu potravy v tomto veku je možné uvažovať o potrebe presadiť sa, túžba po kontrole vonkajšieho sveta (špeciálne vtedy, pokiaľ dieťa nemá na výber v iných oblastiach). Ide o to, mať aspoň niečo vo vlastných rukách. Jedlo, ktoré pripravujú rodičia je jedným z mála nástrojov, ktoré dieťa môže použiť v tomto boji o moc. Vždy je však dôležité vylúčiť všetky možnosti telesných ochorení (zažívacie problémy, alergie na určité potraviny, gastroenterologické a metabolické ochorenia  a pod.), aby sa nezanedbali možné organické alebo fyziologické ochorenia. Pokiaľ tento problém pretrváva už dlhšie, tak je potrebné zistiť vyšetreniami, či má dieťa dostatok všetkých živín, vitamínov, stopových prvkov a pod., aby tieto nedostatky prípadne boli doplnené výživovými doplnkami alebo liekmi. 
Pokiaľ sa nenájde žiadna príčina na telesnej úrovni,  ostáva psychický spúšťač. Vzhľadom na to, že jedlo je jedným z mála nástrojov, ktoré má v rukách samotné dieťa, môže ho zneužívať na boj o moc s rodičom. Neprijímanie potravy je síce len jeden prejav, ale príčin takéhoto správania môže byť mnoho.  Častokrát túto stratégiu volia deti, ktoré sú úzkostnejšie, ako ich rovesníci, pretože nevedia iným spôsobom komunikovať svoje vnútorné napätie, ako istej nespokojnosti, ktorú dlhodobo z nejakého dôvodu prežívajú.
Pri snahe o nápravu je v prvom rade potrebné eliminovať akúkoľvek pozornosť ohľadom prijímania potravy. Akákoľvek pozornosť voči tomuto javu podporuje a upevňuje nežiaduce správanie. Takže jedným z prvých krokov (aj keď pre rodičov veľmi náročný) je nevenovať mu pozornosť v zmysle nekomentovania („zase neje; je vyberavé“), vyjednávania  a porovnávania s inými deťmi, ktoré by mu mohli dávať za vzorný  príklad.  Obrniť sa trpezlivosťou. S najväčšou pravdepodobnosťou bude dieťa a s ním celá rodina prechádzať zmenou niekoľkou týždňov, možno až mesiacov.
Samotné stravovanie: 
•	Jednou z ciest, je akceptovať výber dieťaťa a nechať ho jesť to, čo žiada (ak by to mal byť aj len suchý chlieb). Takže  dieťa si samo vyberie, čo chce jesť a to aj dostane, len to, čo si vypýta. Je dôležité, aby dostalo len to, čo si vypýta, aby sa posilnila vzájomná dôvera. Nech nedostáva žiadnu skrytú potravu, pod niečím, čo príjme. 
•	Dostane to, čo viete, že zje s niečím , čo možno nechce. Ale nekomentujte to, nechajte to naňho, či bude ochotné to vyskúšať. Ale netlačte, nechajte mu toľko času, koľko potrebuje. Nemusí to byť na jednom tanieri, možno niekde na stole alebo po ruke , aby si to vzalo počas dňa.
•	Nenechajte dieťa sedieť dlhšie ako cca 20-30 min. pri jednom chode, pokiaľ neje. Ak nechce, nebude chcieť jesť ani v najbližšej hodine.
•	Nechajte nejaké potraviny, ktoré uznáte za vhodné (nie sladkosti, skôr ovocie, zeleninu, možno nejaký druh pečiva) v miestnosti tak, aby si ich dieťa mohlo samo vziať, keď bude chcieť. Vyhnete sa tak nátlaku a dieťa môže využiť príležitosť najesť sa bez toho, aby bolo pod drobnohľadom okolia. 
•	Najdôležitejšia zásada je dôslednosť, tak ako v celej výchove. Ak sa rozhodnete pre akúkoľvek alternatívu, tak ju skúšajte dlhšie ako len niekoľko dní, naozaj proces zmeny si bude vyžadovať čas. A ak poviete, že žiadne sladkosti, tak neústupne len preto, aby aspoň niečo zjedlo. Ak nebude mať sladkosti, zje niečo iné. 

Ak nastáva tento boj, nejedná sa len o zmenu v dieťati – naučiť ho jesť bez zásadných pripomienok, ale aj samotní rodičia musia prejsť určitou zmenou. Rodina je síce spojená z jednotlivých členov, ale celok je viac ako len suma jej častí. Významný faktor sú vzájomné vzťahy medzi  jednotlivými členmi (postoje k sebe navzájom – akceptovanie sa/nálepkovanie, očakávania, ). V zásade platí, že akákoľvek zmena v jednotlivcovi napr. v jeho postoji, ktorý následne ovplyvňuje zložku správania, má za následok určitú reakciu. Akcia – reakcia. Dieťa je ten článok, ktorý reaguje, rodič má možností v rukách viac. Zamerať sa na výchovný postup, ktorý ak čiastočne upraví, dôjde k zmene správania u dieťaťa.