Psychosomatické poruchy podmienené udalosťami v školskom prostredí
Mgr. Bibiana Filípková

Každá zdravotná porucha má vždy svoju stránku telesnú, duševnú a spoločenskú. Preto je potrebné pristupovať k akémukoľvek ochoreniu z hľadiska biopsychosociálneho. Ide o poruchy, kedy duševné, alebo duševne sprostredkované vplyvy majú podstatný podiel na vyvolaní poruchy, ktorá sa prejavuje najmä v oblasti telesných funkcií alebo štruktúr. Deti v tomto smere predstavujú populáciu odlišnú od dospelých. Čím sú mladšie, tým skôr sa preťaženie organizmu rôznymi patogénnymi vplyvmi ľahko dostáva z jednej oblasti do druhej. Vznik a trvanie psychosomaticky podmienenej poruchy býva tiež podmienený udalosťami v dôležitých sociálnych vzťahoch dieťaťa- najmä v jeho rodine, v škole, v detskom kolektíve (Říčan, Krejčířová, 1997). 
Medzi psychosomatické ochorenia u detí môžeme zaradiť:
•	poruchy funkcie rečových ústrojov (zajakavosť),
•	poruchy funkcie tráviacich ústrojov (nešpecifické bolesti brucha),
•	poruchy vyprázdňovania bez hrubej nervovej alebo orgánovej patológie (enuréza a enkopréza, hnačky, zápcha),
•	poruchy látkovej výmeny podmienené patologickým správaním vo vzťahu k prijímaniu potravy (mentálna anorexia, bulímia, obezita),
•	poruchy termoregulácie,
•	ochorenie kože (atopický ekzém a bradavice),
•	záchvatové ochorenia dýchacích ústrojov (prieduškové astma, psychogénny kašeľ).
Ak by sme mali zhrnúť zvláštnosti psychosomatiky v detstve, potom pre psychosomatické poruchy platí (Baštecký, 1993):
•	v detstve ľahko vznikajú,
•	čím skôr vznikajú, tým viac sú závažnejšie a ťažšie,
•	čím je dieťa mladšie, tým sú globálnejšie a menej diferencované,
•	medzi začiatkom poruchy a jej manifestáciou je dlhý časový interval.
Psychika dieťaťa je krehká. Ak dieťa nedokáže spracovať silné emócie, môže sa to prejaviť v telesnej rovine. Príčiny vzniku psychosomatických ochorení môžu byť rôzne:
•	Vo všeobecnosti ide o strach, úzkosť a negatívne postoje.
•	Pocity menejcennosti a pesimistické zmýšľanie.
•	 Kritické a negatívne pocity k rodičom sprevádzané pocitmi viny.
•	Direktívna alebo hyperprotektívna výchova, hostilný postoj k dieťaťu.
•	Egocentrickí rodičia poskytujúci dieťaťu iba malú oporu.
V prostredí školy:
•	Vo všeobecnosti emocionálny stres- rodinné problémy, pocity osamelosti v kolektíve spolužiakov,  zlé vzťahy s pedagógom.
•	Šikana, odmietanie zo strany spolužiakov, vyhostenie z kolektívu- dieťa sa môže začať vyhýbať škole, pred nástupom do školy sa môžu objaviť hnačky, bolesti brucha, ai. Dieťa sa môže stať utiahnuté, nevyhľadávajúce kontakty, alebo naopak agresívnejšie a nepokojné.
•	Zlý prospech, vyhýbanie sa skúškam.
•	Zaostávanie za spolužiakmi z dôvodu pretrvávajúcich špecifických porúch učenia- spolužiaci môžu dieťaťu závidieť jeho zdanlivé výhody a iný prístup zo strany pedagóga, vysmievať sa mu pre jeho nedostatky. Sebavedomie dieťaťa tak utrpí ujmu a môže výrazne klesnúť.
•	 Nezhody s pedagógom- nekompromisný a direktívny prístup môže v deťoch vzbudzovať strach a obavy chodiť do školy. Môžu sa objaviť abstinencie a opäť najčastejšie bolesti hlavy, brucha, hnačky či dokonca vracanie.
Čo robiť, ak sa podobné problémy objavia:
•	Je vhodné mať prehľad o dochádzke dieťaťa, sledovať jeho prospech a udržiavať kontakt s triednym učiteľom.
•	Akúkoľvek zmenu v správaní dieťaťa treba začať čo najskôr riešiť (výhovorky, utiahnutie sa, strata záujmu o dianie navôkol, nízka schopnosť koncentrácie, snaha vyhnúť sa škole, zvýšená podráždenosť až agresivita, často sa opakujúce ochorenia a bolesti rôzneho druhu).
•	Dieťa by malo mať pocit, že rodičia a blízki stoja pri ňom, že sa im môže kedykoľvek zdôveriť.
•	Ak rodičia zistia, že sa dieťa snaží vyhýbať sa škole, nemali by ho v tom podporovať a stáť s ním v opozícii voči škole (ospravedlnenky, ai.), ale mali by sa poradiť s pedagógom a spoločne začať situáciu riešiť.
•	Dieťa by si malo veriť a je vhodné popracovať na zvyšovaní jeho sebaúcty a sebavedomia podporovaním ho v tom, v čom vyniká (šport, umelecké krúžky, obľúbený školský predmet).
•	Rodičia by sa mali vyhnúť prehnanej direktivite, príkazom a ponižovaniu, či porovnávaniu vlastného dieťaťa s deťmi, ktoré sú z ich pohľadu šikovnejšie.
•	Rodičia by nemali karhať dieťa za horšie známky, ale naopak chváliť ho za každý pokrok a aj minimálnu zmenu k lepšiemu. Mali by si uvedomiť, že v niektorých predmetoch možno skrátka nebude vynikať nikdy a v iných naopak áno. V prvom prípade by sa mohli uspokojiť aj s o niečo horšou známkou, či zabezpečiť dieťaťu doučovanie.
•	 Ak sa situácia nezlepší, je vhodné kontaktovať psychológa či psychoterapeuta.

Literatúra
Baštecký, J., Šavlík, J., Šimek, J.: Psychosomatická medicína, Praha: Avicenum, 1993
Říčan, P., Krejčířová D.: Dětská klinická psychologie, Praha: Grada publishing, 1997