Emocionálna inteligencia dieťaťa a jej rozvoj
Bibiana Filípková
Výskumný ústav detskej psychológie a patopsychológie, Bratislava

Emocionálna inteligencia (EQ) zahŕňa zručnosti rozpoznať emócie u seba a u druhých a pracovať s vlastnými emóciami sociálne žiaducim spôsobom). Emocionálna inteligencia zasahuje do všetkých medziľudských vzťahov a prejavov. V súvislosti s emocionálnou inteligenciou boli popísané emočné vlastnosti, ktoré výrazne ovplyvňujú existenciu dieťaťa v sociálnom prostredí. Patria k nim nasledujúce:  vcítenie, vyjadrovanie a chápanie pocitov, ovládanie nálady, nezávislosť, prispôsobivosť, obľúbenosť, schopnosť riešenia medziľudských problémov, vytrvalosť, priateľskosť, láskavosť, úcta. Vysoké EQ má podľa viacerých odborníkov zrejme väčší význam pre úspešný život človeka než vysoké IQ merané bežným testom verbálnej a neverbálnej kognitívnej inteligencie. 
Emocionálna inteligencia má veľmi úzky vzťah k sociálnej inteligencii, pretože popisuje dva aspekty toho istého konštruktu a že väčšina existujúcich definícií sociálnej a emocionálnej inteligencie obsahuje jednu alebo viac nasledujúcich schopností:  porozumieť a konštruktívne prejavovať emócie, porozumieť prežívaniu iných ľudí a vytvárať kooperatívne interpersonálne vzťahy,  efektívne manažovať a regulovať emóciu, realisticky zvládať nové situácie a riešiť problémy osobnej alebo interpersonálnej podstaty, byť optimistický, pozitívne ladený a vnútorne motivovaný formulovať si a dosahovať ciele.  V ľudskom spoločenstve je ovládanie sociálnych kompetencií veľmi výhodné, a to nielen pre sociálne postavenie jednotlivca v spoločnosti, ale i pre jeho fyzické a mentálne zdravie. 
Sociálnym kompetenciám je možné sa naučiť. Ich vyššia úroveň pôsobí napríklad ako preventívny činiteľ pred samotou, či pred zneužívaním návykových látok. Napríklad také vcítenie ako základ všetkých sociálnych zručností sa u väčšiny detí vyvíja úplne prirodzene. Ak spojíme rodinné podmienky a prirodzenú túžbu detí pomáhať a myslieť za druhých, môžeme predpokladať omnoho častejšie a dôslednejšie empatické správanie. Ak chceme deti naučiť, aby sa starali o druhých, nič im pri tom nenahradí priamu skúsenosť, rozprávať s nimi o tom totižto častokrát nestačí. Aj keď jazyk a logika mysliaceho mozgu sú dôležité pre to, aby rodičia vštiepili svojmu dieťaťu hodnoty, nebudú utvárať správanie dieťaťa tak, ako pocity pýchy a spolunáležitosti, ktoré sprevádzajú skutky spojené so starostlivosťou o druhých a s pomáhaním druhým ľuďom. 
Deti sa nakoniec naučia realisticky uvažovať o svojich problémoch a záležitostiach, pokiaľ to robia aj rodičia samotní. Nie je preto veľmi vhodné skrývať pred deťmi pravdu, nech je akákoľvek. Mladšie deti sa učia riešiť problémy na základe skúseností. Je vhodné ich podporovať, aby sami riešili svoje problémy namiesto toho, aby ich rodičia riešili za nich. Zamerať by sa mali na vyriešenie problému a nie na problém samotný, deťom to výrazne uľahčí naučiť sa prekonávať prekážky. Od štyroch rokov môžu rodičia začať učiť deti jazyku riešenia problémov- rodičia môžu začať jednoduchými slovnými hrami a tie potom zovšeobecniť na situácie, v ktorých im ich dieťa predkladá k riešeniu problém. Ešte pred tým, ako deti nastúpia do školy, môžu sa začať učiť, ako navrhnúť viacero riešení jedného problému. V  ôsmich až deviatich rokoch už získavajú schopnosť posúdiť pre a proti rôznych alternatív a zvoliť to najlepšie riešenie. Staršie deti a mládež potrebujú vedieť, že majú v rodičoch oporu a že im pomôžu prejsť k riešeniu omnoho zložitejších problémov a budú im oporou. 
Konverzačné zručnosti zasa deťom pomáhajú nadväzovať kontakty. K sociálnym zručnostiam tiež patrí umenie zdieľať osobné informácie, klásť druhým otázky, vyjadrovať záujem či súhlas s druhými. Aj keď rodičia nemôžu dieťa nútiť, aby bolo s druhými deťmi, môžu mu ukázať, akú dôležitú úlohu hrajú priatelia v ich živote. Mali by dbať na to, aby mali deti svojmu veku zodpovedajúcu príležitosť osvojiť si schopnosť získavať priateľov. Naučiť sa vychádzať s druhými v skupine vrstovníkov je vo vývoji dieťaťa dôležitá úloha, ktorej zvládnutie môže ovplyvniť vzťahy dieťaťa v dospievaní aj v dospelosti. Ak budú vo všeobecnosti rodičia od svojich detí viac očakávať, môže to deti prinútiť, aby sami od seba taktiež očakávali viac. Rodičia by mali od detí požadovať, aby viac pracovali- trávili viac času nad domácimi úlohami, domácimi prácami, čítaním a poznávaním celého sveta. Mali by dať svojim deťom príležitosť riadiť svoje vlastné učenie. Schopnosť organizovať si svoj čas je taktiež dôležitou stránkou emocionálnej inteligencie, ktorá bude deťom slúžiť celý život. 
Koníčky napríklad predstavujú jedinečný spôsob, ako deti učiť hodnote vynaloženého úsilia, pretože v sebe obsahujú prvky práce aj hry. Je vhodné povzbudzovať deti, aby svoje pocity vyjadrovali slovne, je to totiž tiež spôsob, ako sa môžu vyrovnávať so svojimi konfliktami, starosťami a uspokojovať svoje potreby. Rodičia by mali deťom okrem iného pomáhať rozvíjať schopnosť chápať emocionálnej komunikácii tým, že ho budú učiť čítať i neverbálny jazyk emócií. K emocionálnej komunikácii totiž jednoznačne patrí tiež vnímanie neverbálneho správania druhých ľudí, ako aj vlastná neverbálna komunikácia dieťaťa. 
Emocionálna komunikácia je obsiahnutá i v spôsobe, akým ľudia rozprávajú. Niektoré deti potrebujú väčšiu pomoc ako druhé, aby pochopili, ako sa emócie odrážajú v tóne hlasu, rýchlosti reči a pod. Ovládanie emócii, najmä hnevu a agresivity, patrí k najbežnejším problémom, ktorým musia dnešné deti čeliť. S tým je tiež úzko späté riešenie konfliktov a práve metódy ich riešenia učia schopnostiam, ako je vyjednávanie a sprostredkovávanie. Netreba zabúdať na učenie schopnosti aktívne počúvať, aby si mohli deti vytvoriť emočne uspokojivé vzťahy už v období rastu.