Hipoterapia – nechodím na terapiu, chodím na kone
Mgr. Michaela Drobná, Výskumný ústav detskej psychológie a patopsychológie

Vo viacerých krajinách existuje porekadlo: „Najkrajší pohľad na svet je z konského chrbta“. O jeho pravdivosti by vedeli hovoriť zdraví jazdci i ľudia s mentálnym alebo fyzickým postihnutím. Kôň, zviera, ktoré nebolo stvorené na to, aby sa na ňom jazdilo, prepožičiava človeku svoju silu, rýchlosť a eleganciu. A zároveň má aj schopnosť liečiť.

Čo to je hipoterapia?
Aktivity spojené s koňom (vodenie, čistenie, lonžovanie, jazdenie, voltíž) s fyziorehabilitačným, psychologickým a sociálnym pozitívnym účinkom pre ľudí s fyzickým alebo psychickým handicapom nazývame hipoterapiou 
Túto formu terapie využívali už starovekí Gréci pre nevyliečiteľne chorých.  Na Slovensku propagovali terapeutické jazdenie Mária Terézia a Ľudovít Štúr Moderné dejiny hipoterapie datujeme do druhej polovice 20-ho storočia, predovšetkým v nemecky hovoriacich krajinách, po rozpade Československa vznikla na Slovensku Slovenská hipoterapeutická asociácia.

Ako hipoterapia funguje
Pozitívne hipoterapeutické pôsobenie koňa možno rozdeliť na dve skupiny – ovplyvňovanie fyziologických funkcií orgánov a psychické fungovanie človeka.

Telesná náprava, resp. rozvíjanie. Kôň ako jediné zviera má pohybový vzorec veľmi blízky človeku. U mnohých detí a dospelých ľudí s fyzickým postihnutím možno práve prostredníctvom tohto „správneho pohybu“ stimulovať mozgové centrá, ktoré nedokážu dávať správne impulzy svalom a nervom. Po čase si mozgové centrá správny vzorec osvoja a dokážu fungovať relatívne samostatne.
Dobre pripravený terapeutický kôň sa pohybuje v stálom rytme, čo v kombinácii s vyššou telesnou teplotou (cca 37°C) pôsobí stimulačne, resp. relaxačne na svalstvo.  Uvoľnené, natiahnuté svaly vytvárajú priestor pre lepšie prekrvenie končatín a človek sa cíti príjemne. Klient sa prispôsobuje rytmu koňa a upravuje sa aj jeho dych - prehĺbi sa je pravidelný.
Psychická náprava. Pri telesnej relaxácii je následne možná psychická náprava a rozvoj. U značného množstva klientov pôsobí pozitívne samotný kontakt s koňom. Jeho vlastnosti ako rýchlosť, sila, obratnosť, elegancia, temperament mu vyslúžili post honosnosti. Sedieť na koni navodzuje pocit dominancie a sily. Človek má odrazu silu a rýchlosť, ktoré sám nedosiahne. Rovnako aj postihnutý človek, ktorý celý život sedí na invalidnom vozíku, sa zrazu môže sám pohybovať. Klienti sa učia ovládať svoje telo a následne aj riadiť koňa. Schopnosť viesť také veľké zviera podporuje klientove sebavedomie a zároveň s tým rastú aj jeho ašpirácie.
Kôň nerozlišuje, či je človek pekný, škaredý, zdravý, postihnutý, ale ako sa správa. Ak sa klient neriadi určitými prirodzenými sociálnymi pravidlami, okamžite dostane od koňa spätnú väzbu (napr. odmietne sa pohnúť, cúva, zrýchli, odbočí inam). Takto kôň udržuje hranice, ktoré sú veľmi podstatné pre prežitie stáda a klient sa učí rešpektovať cudzie hranice a akceptáciu autority. 

Terapeutický trojuholník
V hipoterapii sú prítomní minimálne traja účastníci: klient, kôň a hipoterapeut. Klient prichádza do novej situácie a často vôbec nerozumie, ako by mal komunikovať s koňom. Tlmočníkom sa stáva terapeut. Počas svojej praxe získal mnoho skúseností v rôznych situáciách a sám sa učil, ako vychádzať s koňom. Tak dokáže klientovi sprostredkovať svoje pochopenie a podporu.
Medzi týmito troma účastníkmi sa vytvárajú vzťahy, kde zmena v jednom ovplyvní zvyšné dva. Aby hipoterapia mohla fungovať, musí mať hipoterapeut dobrý vzťah s koňom, ktorý je jeho koterapeutom. Na oboch stranách musí byť dôvera v schopnosť partnera pracovať s klientom a tiež istota, že ani jeden nechce tomu druhému ublížiť. Vzťah klienta s koňom je tiež špecifický. Väčšina klientov je motivovaných udržať si s koňom pozitívny vzťah. Podľa správania klienta bude aj kôň reagovať – zrkadliť ho. Klient sa učí dôverovať koňovi a zároveň prekonáva strach.
Rovnako ako v psychoterapii, aj v hipoterapii, je podstatný terapeutický vzťah klient – terapeut. Terapeut musí veriť v silu klienta dosahovať spoločne stanovené ciele a umožniť mu ich dosiahnuť. Ďalej by mal vytvárať atmosféru dôvery, podpory a lásky. Klient by mal tiež svojmu terapeutovi veriť, že ho bude podporovať a pomáhať mu pri hľadaní si cesty ku koňovi.
Ak vznikne problém na úrovni jedného z týchto vzťahov, je možné ho kompenzovať ostatnými, kým sa neupraví. Ak z určitého dôvodu nemožno vzťah napraviť, treba klientovi ponúknuť iného koňa, alebo odporučiť iného hipoterapeuta.

Pre koho je hipoterapia určená
Hipoterapiu môže navštevovať takmer každý. U zdravých ľudí možno tiež rozvíjať fyzické alebo psychické funkcie (podpora svalového tonusu, psychické uvoľnenie, zvýšenie sebavedomia alebo asertivity a pod.). Z psychických porúch je odporúčaná pre depresie, závislosti, autizmus, poruchy učenia, poruchy správania, neurotické a afektívne poruchy, mentálnu retardáciu. Po fyzickej stránke hipoterapia blahodárne pôsobí na neurologické, ortopedické poruchy a  interné ochorenia. 
Z vekového hľadiska možno s hipoterapiou začať približne od 1,5 roka, a absolvovať ju možno aj v starobe (avšak pozor na krehkosť kostí a možnosť úrazu). 
Hipoterapia sa neodporúča pri poruchách vedomia, hlbších stupňoch demencie, akútnej intoxikácii, akútnych psychotických stavoch, akútnej fáze schizofrénie (Hornáček, 2009). Ku kontraindikáciám patrí aj nesúhlas klienta, neprekonateľný strach z koňa, alergia na srsť. Avšak strach a alergia sa dajú tiež pozitívne ovplyvniť hipoterapiou.

Pre klienta je kôň veľkou motiváciou. Postava koňa je natoľko dominantná a pozitívna, že potláča negatívnu konotáciu slova terapia. Globálne je hipoterapia skôr o vzťahu s koňom a preto klienti hovoria, že idú na kone, nie na hipoterapiu.